Чарлз Фонтаней
Коприната и песента

Превод от английски: Албена Арнаудова, 1988

chitanka.info

I

Алън видя за пръв път Звездната кула, когато беше на дванадесет години. На този ден младият му господар Блик отиде с него до града Фолклин. Блик получи разрешение да яхне Алън — любимото си момче — след много спорове.

— Е, добре — каза накрая баща му Уилн, — и без това този човешки екземпляр е доста едър за годините си. Можеш да го пояздиш, ако няма да го караш да тича. Не искам да проваляш първокачествената ми стока!

И така Блик завърза хамута с дръжките за ръцете върху главата на Алън и преметна седлото през раменете му. Уилн оседла за себе си Роб — мрачен човек, когото често яздеше на дълги разстояния — и после тръгнаха към града в спокоен тръс.

Звездната кула се виждаше още преди да приближат Фолклин. Алън видя острия й връх веднага щом излязоха от Синята гора. В този миг я видя и Блик. Като се държеше с едната си четирипръста ръка за юздите, той потупа с другата Алън и посочи.

— Виж, Алън, Звездната кула! — извика той. — Казват, че хората някога са живели в нея.

— Блик, кога ще пораснеш и ще престанеш да говориш с хората? — скара се баща му. — Някой ден лошо ще те накажа.

Между Синята гора и Фолклин все още се движеха по безлюдни места с ерозирала почва, без ферми и ниви.

Когато се показаха иззад един завой на пътя, Блик подсвирна от вълнение.

В началото Алън помисли, че е висок и слаб хусър, защото къс жакет покриваше донякъде голотата му. После видя, че е младо човешко момиче.

— Див човек! — изръмжа с удивление Уилн. Алън потрепери. Говореше се, че дивите хора убиват хусърите и ядат другите хора.

Момичето гледаше напред към Фолклин. Уилн извади късия си лък и пусна стрела към нея. Тя вдигна праха в краката й. С трепване на светлата си коса момичето обърна глава и ги видя. След това избяга като сърна.

— Стават прекалено смели! — гневно каза Уилн. — Толкова близо до цивилизацията, и то през деня!

Алън беше поразен, когато влязоха във Фолклин. Улиците и сградите бяха каменни. От другата страна на Синята гора имаше малко камък и замъкът на Уилн беше построен от полирани дървени блокове. Гладката каменна настилка на улиците беше нагорещена от двойното слънце.

Имаше толкова много нови неща за гледане, че Алън се замая. Някои от сградите бяха високи цели три етажа, а прозорците на един от най-големите бяха покрити, но не с дървени капаци, а с нещо блестящо и прозрачно, което Уилн нарече стъкло. Роб каза на Алън на техния човешки език, който хусърите не разбираха, че според някои легенди самите хора са изобретили това „стъкло“ и са го дали на господарите си.

Явно хората в града живееха в по-голяма близост с господарите си. Няколко пъти Алън ги видя да излизат направо от къщите, а някои не бяха съвсем голи, носеха парчета плат по разни места на тялото си. Уилн сподели с Блик, че е против това.

— Започни да обличаш тези човешки същества и те може да си въобразят, че са хусъри — каза той. — Ако ме питаш, това е причината, че градските жители имат повече проблеми с управляването на хората от нас.

Трябваше да ходят на няколко места във Фолклин и Алън се уплаши, че няма да види отблизо Звездната кула. Но Блик не беше я виждал и започна да моли и да хленчи, докато Уилн се съгласи да се отклонят, за да я погледнат.

Алън забрави всички други чудеса на Фолклин, когато големият паметник започна да се извисява все по-високо, правейки сградите наоколо, а и целият град прилични на джуджета. Имаше легенда, че някога хората не само са живеели в Звездната кула, но че те са я построили и че Фолклин се е разраснал около нея, когато я изоставили. Алън беше чул това да се шепне тайно.

Звездната кула беше в центъра на голям кръгъл парк и къщите около него изглеждаха кукленски в сравнение с нея. Тя беше насочена към небето като протегнат пръст, а странните й тъмни стени отразяваха мътно двойната слънчева светлина.

Бавно тръгнаха обратно по алеята. В парка хусърите се движеха на групи, повечето от тях отиваха или се връщаха по дългата наклонена площадка, която водеше към Звездната кула. Хусърите бяха само на половин човешки ръст, с големи глави и широки заострени уши, които стърчаха от всяка страна, с тънки крачета и дебели опашки, помагащи им да пазят равновесие. Носеха свободни жакети и парцаливи шарени панталони.

Когато минаваха край група хора, Алън чу едно познато стихче, изпято под нос:

Златна звездице, блести ми, блести,

ще те стигна, макар че далече си ти…

Уилн бързо изви Роб и злостно, с наслаждение шибна с камшика си раменете на певеца. Пляс, пляс — и по гърба на човека се появиха червени резки. С приглушен вик той сви главата си и вдигна ръце да защити лицето.

— Къде е господарят ти, човеко! — попита свирепо Уилн, а камшикът в четирипръстата му ръка потреперваше.

— Господарят ми живее в Нордуесттаун, ваше височество — пророни човекът. — Принадлежа на търговеца Сенк.

— Къде е това Нордуесттаун?

— Това е район от Фолклин, сър.

— Ти без господаря си ли си тук при Звездната кула?

— Да, сър. Сега съм в почивка.

Уилн отново замахна с камшика си.

— Би трябвало да знаеш, че на хората е забранено да се приближават свободно до Звездната кула — изсъска той. — Прибирай се при господаря си и му кажи да те нашиба.

Човекът избяга. Уилн и Блик обърнаха по посока към къщи. Когато вече отминаха улиците и къщите на града и прахът на пътя облекчи горящите крака на хората, Блик попита:

— Как ти се стори Звездната кула, Алън?

— Защо няма прозорци? — на глас попита Алън това, което най-много го занимаваше.

— Прозорците са на самия връх, малко човече — каза нежно Уилн. — Не можеш да ги видиш, защото са от вътрешната страна.

Алън продължи да се удивлява на това през целия път до замъка. Как е възможно прозорците да са само вътре? Истинските прозорци не гледат ли винаги и от двете страни на стената?

Когато двете слънца залязоха и Алън заедно с другите деца беше сложен да си легне в единия край на ливадата, вълнуващите събития от деня минаха през съзнанието му като поредица цветни картини. Би му се искало да разпита Роб, но мъжете и големите момчета се държаха в поле, добре оградено от жените и децата.

Малко встрани жените пееха на бебетата си, преди да заспят. Гласовете им долитаха до него, носени от лекия бриз с аромат на уханни треви. Това бяха традиционните приспивни песни на хората. Но те пееха и други, една от тях — същата, която Уилн прекъсна при Звездната кула:

Златна звездице, блести ми, блести,

ще те стигна, макар че далече си ти.

Устата ми затвори. Главата ми намери.

Червей с червена черта извади.

Черупка от костенурка с него нахрани.

Така е добре. Хайде, заспи.

Алън слушаше почти заспал. Наричаха я „Песента на Звездната кула“.

„Трябва да е гатанка — помисли си той сънено. — «Устата ми затвори. Главата ми намери…» — не трябва ли да е обратното — най-напред намери главата ми и после затвори устата ми? Защо не беше така? Пък и другите редове. Алън знаеше какво е червей, беше виждал много от тези пълзящи същества, дълги и с най-различни шарени цветове. Но какво ли е костенурка?“

До ушите му долетя припевът на друга песен и на съненото момче му се стори, че пеят на него:

Малка зирда Алън видя,

крилата й блестяха красиво.

Веднъж я последва той във нощта

и там пострада горчиво.

Само че децата не пееха така последния ред. Те винаги завършваха тази песен по-оптимистично: „… и сърцето му беше щастливо.“

Може би беше вече заспал и сънуваше, а може би се събуди още с музиката в ушите си. Лежеше, когато красива зирда прелетя над оградата и освети тревата до него. Отвори човката си и с дрезгав глас проговори:

— Ела с мен на свобода, човече. Ела с мен на свобода.

Явно можеше да казва само това и повтори поканата си поне шест пъти, докато думите закънтяха в ушите на Алън. Но той знаеше, че човек да послуша зова на зирдата значи да си причини само скръб.

— Отивай си, зирдичке — каза Алън и тя наистина отлетя през оградата към тъмнината.

С въздишка Алън отново заспа и засънува Звездната кула.

II

Блик умря след три години. Смъртта на младия хусър натъжи Алън, защото Блик беше мил с него и отношенията им бяха близки като между любимо животно и господар. Тази загуба остана за Алън свързана с друга голяма промяна в живота му. Блик умря в деня след като Уилн хвана Алън долу на потока с русото момиче и го прехвърли в полето на големите мъже.

— Така става, като позволяваше на Блик да си избира любимци сред хората — каза Снък, най-големият син, който беше пораснал и се обучаваше да управлява имението, за да замени един ден баща си. — Трябваше да го сложим да работи, докато Блик беше болен, вместо да му се позволява да се мотае сред жените и децата.

Алън съзнаваше, че тази забележка е справедлива. Играта с малките деца беше вече скучна за него. Той разбираше, че като любимец на Блик е бил доста изолиран и само затова не го бяха преместили в другото поле поне две години по-рано.

Уилн и Снък останаха вън от оградата и подсвиркваха доволно, докато гледаха как мъжете и големите момчета блъскаха Алън до замайване. Ритуалът сигурно щеше да е по-труден за него, ако не беше отлаган толкова дълго. Но той успя добре да се представи, защото беше по-висок от повечето от тях, а и едър за годините си. Издраскан и ожулен, той все пак спечели още от началото уважението на новите си другари, като тръшна на земята няколко момчета с неговия ръст.

Тази нощ, самотен и нещастен, Алън чу от замъка жални мелодии. Алън разбра какво значеше това — дългото боледуване на Блик беше свършило, младият му господар беше умрял. Той си намери скрито кътче в полето и поплака, преди да заспи. Обичаше Блик. Мислеше, че след смъртта на Блик ще го пратят да тегли ралото и да обработва посевите. Знаеше, че не е научен да работи в замъка или наоколо, а не му се вярваше, че ще го задържат за яздене. Но Снък мислеше другояче.

— Забелязах, че имаш добри данни за ездитен човек — каза му Снък, като злобно присви уши назад. Снък говореше човешки език, защото според неговата теория можеш да управляваш по-добре хората, когато разбираш разговора им. — Блик те е разглезил, но аз ще променя това.

Беше минала само седмица от смъртта на Блик и Алън още тъгуваше. Той обезкуражено помогна на Снък да сложи хамута и седлото върху него и клекна, за да се качи хусърът. Когато се изправи, Снък дивашки заби шпорите в ребрата му. Алън с агонизиращ вик подскочи високо във въздуха.

— Тихо, човече! — извика Снък, като го зашиба през лицето. — Ще те науча да се подчиняваш. Шпорите значат „тръгвай“ — ето така!

И отново заби шпорите в тялото на Алън.

Алън мигновено се изви, но разумът му го спаси. Ако беше паднал на земята и се беше затъркалял, или ако беше опитал да събори Снък с потриване в някое дърво, това щеше да значи смърт за него. Никаква милост не можеше да се очаква от жестокия нов господар.

Снък заби шпорите за трети път и Алън затича бързо по оградената с дървета алея, която водеше вън от замъка. Снък отпусна юздите и дивашки започна да блъска Алън отстрани. Едва когато човекът забави крачката си, целият изпотен и задъхан, хусърът дръпна поводите и го обърна към замъка. След това отново го накара да тича.

Уилн чакаше на портала връщането им.

— Не си ли твърде суров с него, Снък? — попита той, като оглеждаше критично изтощения Алън. От двете страни на човека течеше кръв.

— Само му давам да разбере от самото начало кой е господарят — отговори важно Снък. С ненужно грубо потупване по главата той накара Алън да коленичи, за да слезе. — Мисля, че този ще е ценно допълнение в конюшнята ми, но не искам да го разглезвам като Блик.

Следващите няколко месеца бяха за Алън само страдание. Той притежаваше физически качества, които Снък харесваше у ездитните хора, и затова хусърът го яздеше повече от другите. Обичаше бързия ход и безмилостно пришпорваше Алън. Биеше го свирепо за най-малкото невнимание, когато не успееше точно да реагира на дръпването на поводите или ако заговореше в негово присъствие. Скоро гърбът му се покри с белези от шпорите, а често едното му око беше затворено от ударите по лицето.

Отчаян, Алън потърси съвета на стария си приятел Роб, когото сега виждаше често.

— Не можеш да направиш нищо — каза му Роб. — Аз само благодаря на Златната звезда, че мен ме язди Уилн, а когато той умре, ще съм твърде стар за Снък. Но тогава той ще е господар на всички ни. С ужас мисля за този ден.

— Не може ли някой от нас да убие Снък, като го блъсне в дърво? — попита Алън. Той мислеше сам да го направи.

— И през ум да не ти минава — предупреди го Роб. — Ако това стане, всички ездитни хора ще бъдат заклани за месо. Семейството на Уилн е достатъчно богато да смени изцяло обора си, а нито един хусър няма да търпи бунтовни хора.

Тази нощ Алън легна до оградата, която беше най-близо до ливадата на жените и децата и се отдаде на спомени. Мечтаеше си за щастливите детски години и добротата на господаря си Блик. През междинните полета той чуваше меките гласове на жените, които пееха за светлата звезда.

— Ела с мен на свобода, човече — каза над него една зирда.

Алън беше виждал много зирди — те идваха само през нощта — и беше слушал призива им. Те казваха само една фраза и винаги на човешки език.

Зирдата беше само едно малко нощно животно. Как можеше да говори? Откъде идваха зирдите и къде отиваха през деня? За пръв път в живота си той попита:

— Какво е свобода и къде е тя, зирдичке?

— Ела с мен на свобода, човече! — повтори зирдата. Плесна с крила, вдигна се малко над оградата, после пак кацна.

— Само това ли можеш да казваш? — попита раздразнено Алън. — Как да дойда с тебе, като не мога да летя?

— Ела с мен на свобода, човече! — каза зирдата.

В сърцето на Алън се надигна решителност, подтиквана от ужасната перспектива на сутринта отново да понася садизма на Снък. Той огледа оградата.

Дотогава Алън никога не й беше обръщал внимание. Хората не се опитваха да излязат извън заградените места, защото родителите разказваха на децата, че бегълците винаги ги хващат и ги убиват.

Гредите на оградата бяха поставени една до друга, но пръстите му можеха да влязат между тях. Внимателно опита да се покатери. Беше изненадващо лесно. Озова се в следващото поле. Разбира се, имаше още огради, но можеше да се прехвърли и през тях. Можеше да отиде в ливадата на жените. А можеше дори да се прехвърли до пътя за Фолклин.

Избра пътя. Зирдата летеше пред него през полетата и го изчакваше да се прехвърли през всяка ограда. Със сподавена въздишка той отмина оградата на спящите жени, после през полето с узрелите зърна акко, през високите до кръста треви сенто. Накрая прекрачи и последната ограда. Беше извън царството на Уилн. Прашният път към Фолклин беше под краката му.

А сега накъде? Ако отиде към Фолклин, ще го хванат и ще го върнат в замъка на Уилн. Същото щеше да се случи и ако тръгнеше в обратната посока. Дали да се върне? Лесно ще намери пътя до ливадата на мъжете — и после ще има много нощи, когато полето на жените ще е достъпно за него.

Но оставаше и Снък.

За пръв път, откакто Алън тръгна, зирдата проговори.

— Ела с мен на свобода, човече!

Тя полетя надолу по пътя, обратно на Фолклин, като просветваше в праха, сякаш му показваше пътя. След миг колебание Алън я последва. Светлините на замъка Уилн блестяха отляво. Постепенно избледняха и изчезнаха зад един хълм. Зирдата летеше, като се съобразяваше с неговия ход.

И тогава от сумрака пред него излезе фигура на човек, човешка ръка докосна рамото му и женски глас каза:

— Мислех си, че никога няма да дойде още някой от замъка Уилн. Ускори малко стъпката си, приятелю. Имаме дълъг път да извървим до зазоряване.

III

Вървяха през цялата нощ с бърз ход, а зирдата осветяваше пътя им като гигантска светулка. Когато небето на изток започна да изсветлява, вече бяха в планините западно от Фолклин и се катереха.

Когато Алън за пръв път можа да различи някои детайли от външността на нощната си водачка, за миг помисли, че е огромен хусър. Носеше хусърски жакет и широки панталони. Нямаше опашка и уши. Беше момиче на неговата възраст. Беше първото напълно облечено човешко същество, което виждаше.

Навлязоха във висока равнина и позабавиха крачка. За пръв път, откакто напуснаха района на замъка, можеха да си кажат нещо повече от откъслечни фрази.

— Коя си ти и къде ме водиш? — попита Алън. Под студената светлина на утрото той беше поразколебан.

— Казвам се Мейра — каза момичето. — Чувал ли си за дивите хора? Аз съм една от тях. Живеем в тези планини.

Косата на Алън се изправи. Той спря и почти се обърна, за да избяга. Мейра хвана ръката му.

— Защо всички роби вярвате в тези измислици за канибализма? — попита тя сърдито. Думата „канибализъм“ беше непозната на Алън. — Няма да те изям, момче, ще те направим свободен. Как се казваш?

— Алън — отвърна той с треперещ глас, но все пак позволи да го отведе нататък. — Каква е тази свобода, за която говори зирдата?

— Ще видиш — обеща тя. — Но зирдите не знаят. Те са само летящи животни. Ние ги учим да казват това изречение и да водят при нас робите.

— Защо просто не дойдете сами? — попита той с любопитство. — Лесно бихте могли да се прехвърлите през оградите.

— Опитвали сме се. Глупавите роби вдигат шум, когато видят непознат, и хусърите хванаха няколко от нас.

Двете слънца изгряха — най-напред синьото, няколко минути след това бялото. При развиделяването му се беше сторило, че Мейра е мургава, но в кристалната сутрин косата й блесна като злато. Очите й бяха топлокафявия като плодовете на торнота. Двамата спряха до извор, който бълбукаше между огромните скали. Мейра огледа стройната му фигура.

— Бих искала всички, които идват при нас, да са така здрави — каза тя.

След три седмици външно Алън не можеше да бъде отличен от другите диви хора. Свикна да ходи облечен с дрехи и носеше, макар още неловко, лъка и стрелите, с които беше въоръжен. Той и Мейра бродеха на няколко мили от пещерите, в които живееха дивите хора. Ловяха животни и Алън си облизваше пръстите — харесваше му вкусът на сготвено месо. Хусърите хранеха робите си само със зърнени смеси и остатъци от кухнята.

Излязоха на едно било и Мейра, която вървеше напред, спря. Недалеч от тях се движеше хусър. Вървеше пеша и носеше къс тежък лък и колчан стрели. Хусърът се оглеждаше встрани, явно ловуваше, но не ги видя.

Тръпка на ужас премина през тялото на Алън. В този миг той беше просто разбунтувал се член на стадото и го грозеше смърт заради бягството му от ливадите. Изведнъж чу зад себе си остро изсвистяване и хусърът залитна и падна, пронизан през гърдите от стрела. Мейра спокойно свали лъка и се усмихна на уплахата в очите му.

— Този няма да успее да намери Хаафин — каза тя. Дивите хора наричаха своята колония Хаафин.

— А… има ли хусъри в планината? — запъна се Алън.

— Малко. Главно ловци. Ако ги хванем, преди да стигнат долината, всичко е наред. Но някои са ни виждали и са успявали да се измъкнат. През последния век Хаафин е местен дванадесет пъти и винаги губим много хора, докато се промъкнем до новото място. Тези малки дяволи атакуват силно…

— Но какъв е смисълът на всичко това? — попита той с отчаяние. — В Хаафин има не повече от четири-петстотин души. Каква е ползата да се крием и да бягаме, когато хусърите ни открият, след като рано или късно те ще ни пометат!

Мейра седна на един камък.

— Ти схващаш нещата бързо — отбеляза тя. — Може би ще се изненадаш, когато разбереш, че тази колония е успяла да просъществува из планините повече от хиляда години. Но все пак ти улучи точно онзи проблем, който ни преследва от поколения. Малко е рано да ти се каже, но тъкмо ще е добре да започнеш да слушаш внимателно — каза тя. — Когато стане една година, откакто си тук, ще те приемем за член на колонията. Това става под формата на разговор с Беглеца, водача на нашите хора, а той винаги пита новодошлите каква е тяхната идея за решаването именно на този въпрос.

— Но какво ще трябва да слушам? — попита нетърпеливо Алън.

— Има две основни идеи за това, как да се разреши проблемът, и аз ще те заведа да ги чуеш от онези, които вярват в тях. Само помни: за да спасим себе си от смърт и стотиците хиляди други хора от робство, трябва да намерим начин да накараме хусърите да приемат хората като равни, а не като животни.

За Алън много неща от новия му живот в Хаафин не бяха твърде различни от преди. Трябваше да работи определено време в малките ниви, прилепени от двете страни на рекичката, която пресичаше долината. Трябваше да помага в лова на животни, трябваше да прави оръжия — същите, които използваха и хусърите. Понякога трябваше да се бори с юмруци, за да защити правата си.

Но това, което дивите хора наричаха свобода, даваше особен оттенък на всичко, което вършеха. Алън разбра какво значи тази дума — хората не бяха собственост на хусърите, а си бяха свои собствени господари.

Имаше и друга разлика. Формално нямаше семейства, защото между тези хора, които поколения наред са били като домашни животни, нямаше никакви социални традиции. Но насилието за оплождане в точно определени сезони тук липсваше и доста от по-възрастните двойки бяха постоянни.

Алън реши, че свободата е чувството за достойнство, което прави човека равен на всеки хусър.

Мина една година от онази нощ, когато Алън последва зирдата, и на този ден рано сутринта Мейра го заведе в самия край на долината. Тя го остави пред входа на малка пещера, от която излезе мъж. Алън беше чувал много за него, но го виждаше за пръв път. Косата и брадата на Беглеца бяха посивели, а лицето му — набраздено от годините.

— Ти си Алън, който дойде при нас от замъка Уилн? — попита той.

— Така е, ваше височество — отговори с уважение Алън.

— Не ме наричай височество. Това са думи на роб. Аз съм Роанд, Беглеца.

— Да, сър.

— Когато си тръгнеш от мене днес, вече ще бъдеш член на колонията Хаафин, единственото общество на свободни хора на този свят — каза Роанд. — Ще имаш правата на всеки член. Никой мъж няма да може да вземе жена от теб без нейното съгласие. Ако намериш празна пещера, никой не може да влезе в нея без твое позволение. Никой не може да ти вземе храната, която улавяш или отглеждаш. Това е свобода. Но трябва да кажеш как според теб могат да се освободят всички хора.

— Сър… — започна Алън.

— Преди да се изкажеш — прекъсна го Роанд, — аз ще ти помогна. Ела в пещерата.

Алън го последва вътре. На светлината на свещта Роанд му показа няколко диаграми, нарисувани върху стената с мек камък.

— Алън, това са карти — каза Роанд и обясни на младежа какво значи карта.

— Вече знаеш, че има два възможни начина да се освободят хората, но все още не разбираш напълно нито един от тях — каза Роанд. — Тези карти показват единия, който е измислен преди около сто и петдесет години, но все още не сме стигнали до съгласие дали да го опитаме. Тази карта показва как чрез изненадваща атака можем да превземем Фолклин, централния град на този хусърски район, въпреки че хусърите в него са близо десет хиляди. Така можем да освободим всичките около четиридесет хиляди поробени хора от града и ще имаме сили да завладеем околността, а после да атакуваме.

Алън кимна.

— На мен обаче повече ми харесва другия начин — каза той. — Трябва да има някаква причина да не пускат хора в Звездната кула.

— И ти като мен си мистик, млади Алън. Но преданието казва, че не е достатъчно човек да влезе в Звездната кула. Според него Звездната кула някога е била дом на всички хора. Тогава имало само дванадесет човешки същества, но те притежавали голямо и странно могъщество. Когато излезли от Звездната кула, хусърите успели да ги поробят поради численото си превъзходство. Трима от онези първи хора избягали в тукашните планини и станали първите диви хора. От тях идва самото предание, което е минавало към нас по наследниците им и другите избягали от робство. Преданието казва, че ако човек успее да влезе в Звездната кула, той може да спаси всички хора — само ако носи Коприната и знае Песента.

Роанд протегна ръка към една пукнатина.

— Това е Коприната — каза той, като изтегли оттам парче розов воал, на който имаше нещо изрисувано. Алън разпозна, че това са букви, същите, които използваха хусърите и за които се говореше, че са ги научили от хората. Роанд му го прочете бавно: „РАЙОН В-ХII. ЦИВИЛИЗАЦИЯ V. SOS“

— Какво значи? — попита Алън.

— Никой не знае — отвърна Роанд. — Това е голяма загадка. Може да е някакво магическо заклинание.

Той сложи Коприната обратно в пукнатината.

— А ето и единственото друго послание, останало от предците ни — каза Роанд и извади парче много крехка тънка жълтеникава материя. — Скъсано е и остатъкът се е загубил преди векове: „Трети октомври, 2… нашата е последна… три загубени експедиции… прекалено е далеч, за да се опитваме… как бихме могли да…“

— А каква е Песента? — попита Алън.

— Всеки човек я знае от дете — каза Роанд. — Това е най-известната от всички човешки песни.

— „Златна звездице, блести ми, блести…“ — издекламира веднага Алън.

— Да, точно така, но има още един куплет, който само дивите хора знаят. Трябва да го научиш. Ето, чуй го:

Блести, блести, малка буболечко —

дълга, кръгла, цялата светла.

Ти си в стая, отбелязана с кръст.

Когато те намеря, ужили ми ръката!

Нека после легна в дълбоко легло

и така да заспя — това е то.

— Въобще няма смисъл — каза Алън. — Не повече от първия куплет, въпреки че Мейра ми показа какво е костенурка.

— Те не могат да имат смисъл, преди да влезеш в Звездната кула и не ги изпееш там, и то само ако носиш със себе си Коприната.

Алън се позамисли. Роанд тихо чакаше.

— Някои от хората искат един човек да проникне в Звездната кула и мислят, че това ще ни направи свободни — каза накрая Алън. — Другите мислят, че не е нищо повече от детска приказка и че трябва да победим хусърите с лъкове и стрели. Струва ми се, сър, че едно от двете трябва да се опита.

Лицето на Роанд помръкна.

— И така ти ще се присъединиш към едните или другите и ще прекараш остатъка от живота си в спорове — тъжно каза той. — И никога няма да направим каквото и да е, защото хората не могат да стигнат до съгласие.

— Не виждам защо трябва да е така, сър.

Роанд го погледна с внезапна надежда.

— Какво искаш да кажеш?

— Не можете ли вие или някой друг просто да заповяда да се предприеме едното или другото?

— Тук наистина има правила, но никой човек не може да каже на друг какво да прави. Тук ние сме свободни.

— Сър, когато бях малък, играехме на една игра, наречена „двете стада“ — каза бавно Алън. — Разделяхме се по равно и целта на всяка страна беше да хване някого от другата и да го присъедини към себе си.

— Преди много години съм играл тази игра — каза Роанд. — Не виждам каква е идеята ти, момче.

— Ами, сър, за да спечели, едната страна трябва да хване всички хора от другата. Но с толкова много взимане и даване на играчи често падаше нощта и играта не беше свършила. Затова правехме така — печелеше тази група, към която в края на играта имаше повече деца. Защо да не направим и тук така?

В лицето на Роанд се прокрадна разбиране.

— Да преброим привържениците на всеки от двата начина и да приемем този, който има по-голяма подкрепа?

— Да, сър.

Роанд се усмихна с беззъбата си усмивка.

— Ти все пак донесе нова идея, момчето ми, но се страхувам, че ти и аз ще трябва да отстъпим. Хората от Хаафин, които искат да нападнем хусърите с оръжие, са малко повече от другите, които вярват в преданието.

IV

Когато тълпата въоръжени хора приближи в сумрака град Фолклин, Алън носеше Коприната, завързана на шията си. Роанд, който заедно с другите старци остана в лагера, му я даде.

— Когато превземете Фолклин, моето момче, вземи Коприната, влез в Звездната кула и изпей Песента — каза му на раздяла той. — Може би все пак в легендата има нещо вярно.

След много спорове накрая се изгради план, пропит с простотата и наивността на всяка невойнолюбива раса. Просто щяха да влязат в града, като убиват всички хусъри, които срещнат, и после ще останат във Фолклин, като продължават да убиват всички мярнали се пред очите им хусъри. Силите им постепенно щяха да се увеличават, когато освободяха поробените хора от града. Никой не можеше да намери грешка в този план.

Фолклин беше построен като колело. Около парка със Звездната кула улиците лежаха в концентрични кръгове. А другите улици отиваха от парка до покрайнините като спици на колело.

Хората навлязоха в една от тези улици спици и тръгнаха навътре, като на всяка пресечка някой с по-приключенски дух се отбиваше встрани. Беше време за вечеря и навън имаше малко хусъри. Хората ликуваха, когато някои от тях, изплъзнали се от стрелите им, побягваха с вик на ужас.

Бяха изминали около една трета от пътя до центъра на Фолклин, когато зазвъняха камбаните — в началото близо до тях, след това в целия град. От балкони и прозорци се подаваха хусъри и върху хората се посипаха стрели. Така армията започна да се разпада, защото войниците й затърсиха прикритие.

Алън се озова до Мейра, скрит в един вход. Около тях дивите хора прибягваха от къща на къща, като все още се придвижваха напред. Само тук-там някой хусър бързо прекосяваше улицата — понякога се спасяваше, понякога падаше от стрела.

— Не изглежда много добре — каза Алън. — Явно никой не мислеше, че хусърите може да са подготвени за нападение, но тези камбани сигурно са някаква алармена система.

— Все още се придвижваме напред — отговори уверено Мейра.

Алън поклати глава.

— Това може само да значи, че ще имаме още повече трудности при излизането от града — каза той. — Хусърите ни превъзхождат по брой и успяват да убиват повече от нас, отколкото ние тях.

Вратата зад тях се отвори и един хусър излезе навън, без да ги види. Алън го прободе с копието си. С Мейра по петите му, той изтича до следващия вход. По улиците ехтяха виковете на хората и стоновете на хусърите.

Бяха минали вече половината път до Звездната кула, когато чуха пред себе си звук на странни викове и песни. В сумрака изглеждаше, че пред тях се излива река, която изпълваше улиците от стена до стена.

Един див човек извика триумфално на Алън и Мейра:

— Това са хора! Робите идват да ни помогнат!

Възторжен вик премина през хората от планините. Но когато той замря, те успяха да различат думите, които крещеше тази гола човешка маса.

— Смърт за дивите хора! Смърт за дивите хора!

Алън си спомни своите детски страхове от дивите хора и изведнъж разбра. С чиста съвест хусърите бяха обърнали срещу хората техните собствени братя. Хусърски стрели летяха край тях. Явно не можеха да убиват своите поробени братя, а нямаше никакъв шанс да си пробият път през приближаващата човешка маса. По един или двама, а после и на групи те започнаха да се обръщат, за да се оттеглят от града.

Но пътят беше блокиран. От посоката, от която бяха дошли, към тях се движеха звена на редовната хусърска армия.

Дивите хора бяха хванати в капан в средата на града.

Ужасени, мъжете и жените от Хаафин се скупчиха в безпомощна групичка в центъра на улицата. От близките балкони валяха стрели и ги поваляха един по един. Хусърската армия беше наближила почти на един изстрел с лък, а крещящата невъоръжена тълпа роби беше още по-близо.

— Дрехите! — извика с внезапно вдъхновение Алън. — Хвърлете веднага дрехите и оръжията си! Опитайте да се промъкнете назад към планините!

Само с едно леко движение той махна от себе си отворения жакет и широките панталони, хвърли далеч от себе си лъка, стрелите и копието. Само Коприната остана на врата му. Докато Мейра го гледаше със зяпнала уста, той нетърпеливо дръпна жакета й. Разбрала изведнъж идеята му, тя бързо продължи. Останалите диви хора започнаха да правят същото.

Стрелите на хусърските взводове вече ги достигаха. Алън сграбчи Мейра за ръката и се втурна към тълпата от хора роби. Навсякъде около тях се движеха голи изпотени тела. Блъскаха ги напред и назад и постепенно ги изтикваха в единия край на улицата, до стената. Човешкият поток ги повлече по грапавия камък и грубо ги блъсна в една врата. Вратата поддаде на огромния натиск и падна. Алън и Мейра се озоваха върху покрит с килим под.

От вътрешната врата се показа хусър с високо вдигнато копие.

— Милост, ваше височество! — извика Алън на хусърски език.

Хусърът отпусна копието.

— Кой е господарят ти, човеко? — попита той.

В главата на Алън пробягна далечен спомен.

— Господарят ми живее в Нордуесттаун, ваше височество.

Копието в ръката на хусъра помръдна.

— Това тук е Нордуесттаун — каза той заплашително.

— Да, ваше височество — заекна Алън и мислено се помоли да няма повече съвпадения. — Принадлежа на търговеца Сенк.

Копието се отпусна.

— Просто чувствах, че си градски човек — каза хусърът, като поглеждаше парчето коприна, вързано около врата на Алън. — Познавам добре Сенк. А ти, жено, на кого принадлежиш?

Алън не изчака да разбере дали Мейра говори хусърски.

— Тя също е на господаря Сенк, ваше височество! — На помощ му се притече друг спомен и той добави. — Сега е сезонът на оплождането.

Хусърът подсвирна, което за неговата раса беше смях. Кимна им да станат.

— Излезте от задната врата и си вървете при господаря — каза той. — Късмет имате, че не са ви разделили в това стадо отвън.

Алън и Мейра с благодарност се измъкнаха отзад и по тъмна алея излязоха на улицата. Младежът поведе наляво.

— Трябва да намерим пресечна улица и да напуснем Фолклин — каза той. — Това е една от кръговите улици.

— Дано повечето от другите да са избягали — каза тя трескаво. — В Хаафин няма никой освен старците и малките деца.

— Трябва да сме внимателни — промърмори той. — Те може да са поставили стражи в покрайнините на града. Заблудихме онзи хусър, но ти по-добре да вървиш пред мен, докато стигнем края на града. Ако сме отделно, няма да е толкова подозрително.

На пресечката завиха надясно. Мейра се движеше десетина метра пред него.

Улиците бяха почти празни. Понякога край тях минаваше забързан човек, няколко пъти ги подминаха и хусъри. Не бяха вървели много дълго, когато Мейра спря. Алън я настигна.

— Трябва да сме стигнали покрайнините — каза тя, като посочи празното пространство пред тях.

Двамата забързаха.

Но нещо не беше наред. Пресечната улица беше силно извита и в дъното й проблеснаха светлини.

— Завили сме в погрешна посока, когато излязохме от алеята — каза отчаяно Алън. — Гледай напред!

На фона на звездите смътно се открояваше тъмното тяло на Звездната кула.

V

Голямото метално здание се извисяваше към вечерното небе, като се губеше в тъмнината. Паркът около него не беше осветен, но можеше да се види отблясъкът на лампите при входа на Звездната кула, където хусърската стража стоеше на пост.

— Ще трябва да се върнем обратно — каза мрачно Алън.

Тя стоеше близо до него и го гледаше с широко отворени очи.

— Целият този път обратно през града? — гласът й леко потрепери.

— Страхувам се, че да. — Той обгърна раменете й и двамата се обърнаха с гръб към Звездната кула. Той опипа с ръка шалчето си, докато тръгваха бавно надолу по улицата.

Шалчето! Той застина, като спря и нея с рязко дръпване. Коприната!

Сграбчи с две ръце раменете й и я погледна в лицето.

— Мейра — каза той спокойно. — Няма да се връщаме в планините. Няма да излизаме от града. Отиваме в Звездната кула!

Върнаха се по пътя си до уличката. Изтичаха по най-малката от кръговите улици, прескочиха оградата и се промъкнаха в сенките на парка. Там започнаха да се придвижват от храст на храст, от дърво на дърво, безшумно и леко. Из целия парк бяха разпръснати малки групи стражи. Всички имаха малки засенчени фенери, защото хусърите не виждаха добре в тъмното.

Приближиха Звездната кула отзад и внимателно я заобиколиха. Площадката към входа се издигаше до височина два пъти ръста на Алън. От двете страни на тъмната отворена врата стояха двама стражи, които тихо си говореха.

— Ех, само да бяхме взели един лък! — възкликна Алън шепнешком. — Мога да се справя без оръжие с единия, но не и с двамата.

— Не може ли и аз? — прошепна тя.

— Не! Те са малки, но силни. Много по-силни от жена.

Изведнъж видяха срещу светлината, че от площадката се подава нещо.

— Може би е копие — каза Алън. — Ще те вдигна.

Само след миг Мейра беше обратно долу и държеше предмета в ръцете си.

— Само стрела — промърмори тя с отвращение. — Каква полза от нея без лък!

— Може да е достатъчно — каза той. — Остани тук. Когато стигна до началото на площадката, отвлечи с нещо вниманието им. После бягай натам.

Той пропълзя по корем до мястото, където площадката опираше под ъгъл земята. Погледна назад. Мейра беше като светло петно в тъмния ъгъл.

Тя започна да бие с юмруци по метала и да ръмжи тихо. И двамата хусъри грабнаха лъковете си и изтичаха до ръба. Алън се изправи и затича колкото можеше по-бързо по наклона нагоре.

Лъковете им бяха вече насочени към Мейра, когато усетиха вибрацията на площадката. Хусърите бързо се извърнаха. Изстреляните им наслуки стрели не го улучиха. Алън заби стрелата си в гърлото на единия и се хвърли върху другия. В дивашки прилив на сила той преметна хусъра през ръба долу на земята.

Тогава Мейра изкрещя. Съвсем наблизо имаше патрул от трима хусъри. Тя почти беше стигнала началото на площадката, когато един от тях изскочи от тъмнината и я хвана с ръце през бедрата. Другите двама затичаха по наклона към Алън с насочени копия.

Алън сграбчи лъка и колчана на убития хусър. Първата му стрела улучи единия от приближаващите се. В това време хусърът, който държеше Мейра, я събори на земята и вдигна копието си да я прониже. Стрелата на Алън само го одраска, но той изпусна копието и Мейра побягна по площадката.

Третият хусър се прицели в Алън с копието си. Младежът се присви и острието не го улучи. Хусърът светкавично вдигна отново копието.

Тогава Мейра скочи върху гърба му. Преди той да успее да я отърси от себе си, Алън издърпа копието от ръцете му и го заби в него.

От всички страни пристигаха други стражи. Когато двамата влязоха в Звездната кула, навсякъде около тях вече летяха стрели.

Вътре в кулата имаше светлина — по-мека от тази на газовите лампи, но по-добра. Намираха се в малка камера, от която през врата се минаваше към вътрешността на кулата.

Вратата беше много дебела и диаметърът й беше по-голям от човешки ръст. Двамата не можаха дори да я помръднат.

През вратата влитаха стрели. Всеки момент хусърите можеха да съберат кураж и да се втурнат по площадката.

Алън отчаяно се огледа за оръжие. Върху голите метални стени нямаше нищо освен няколко ръкохватки и една плоча, от която стърчаха три метални пръчки. Алън се вкопчи в едната, като се опитваше да я изтегли, за да му послужи за прът. Тя се спусна надолу и в стаята се чу съскащ звук, но пръчката не се освободи. Той опита втората и тя също се спусна, но без да излезе.

Зад него Мейра извика и той се обърна.

Огромната врата бавно се затваряше от само себе си, а вън площадката се повдигаше и се плъзгаше вътре в стената на Звездната кула. Няколко хусъра, които се бяха вкопчили в ръба на площадката, паднаха като мравки на земята.

Вратата се затвори. Съскането в стаята продължи за миг, след това спря. В Звездната кула беше тихо като в гробище.

Минаха плахо през вътрешната врата, хванати за ръце. Озоваха се в кръгъл коридор. От другата страна на коридора имаше само гола стена. Обиколиха го, докато стигнаха пак до вратата, но не можаха да намерят вход във вътрешната стена.

Имаше обаче стълба, която отиваше нагоре. Изкачиха се — Алън пръв, след него Мейра. Озоваха се в друг коридор и друга стълба отиваше нагоре. Заизкачваха се все по-нависоко, а там голата вътрешна стена отстъпи място на стаи с твърде странни мебели в тях. Някои бяха преградени и на цели три нива на вратите на всяко отделение имаше кръстове с червен цвят.

Плувнали в пот, стигнаха стаята с прозорците. Оттук вече нямаше стълби.

— Мейра, стигнахме върха на Звездната кула! — възкликна Алън.

Отгоре залата имаше купол и той целият беше от прозорци. От по-ниските можеше да се види разстланият под тях град. Дори един прозорец гледаше надолу към парка, точно под краката им. Разбраха, че това е паркът, защото се виждаха много хусъри, които се движеха насам-натам в светлините на двете газови лампи от двете страни на затворената врата на Звездната кула.

Всички прозорци в горната част на купола бяха обърнати към звездите.

В по-ниската част стените бяха покрити със странни колела, метални лостове, диаграми и малки блестящи кръгчета, които светеха с различен цвят.

— Ние сме на върха на Звездната кула! — извика триумфално Алън. — Нося Коприната с мене и сега трябва само да изпея Песента!

VI

Алън повиши глас и думите отекнаха обратно от стените на залата:

Златна звездице, блести ми, блести,

ще те стигна, макар че далече си ти.

Устата ми затвори. Главата ми намери.

Червей с червена черта извади.

Черупка от костенурка с него нахрани.

Така е добре. Хайде, заспи.

Нищо не се случи.

Алън изпя и втория куплет и пак нищо не стана.

— Мислиш ли, че ако сега излезем долу, хусърите ще освободят всички хора? — попита скептично Мейра.

— Това е глупаво — каза той, като гледаше втренчено през прозореца надолу към нарастващата тълпа хусъри в парка. — Песента е всъщност гатанка. Трябва да направим каквото е казано в нея.

— Но как? Какво означава тя?

— Сигурно е свързано със Звездната кула — каза той замислено. — Може би „златната звезда“ е самата кула, въпреки че винаги съм мислил, че е Голямата златна звезда в южното небе. Но така или иначе, ние стигнахме до Звездната кула и е глупаво да мислим, че можем да стигнем някоя истинска звезда. Я да видим следващите думи: „Затвори ми устата. Намери ми главата.“ Как можеш да затвориш някоя уста, преди да си намерил главата?

— Ами трябваше да затворим вратата на Звездната кула и след това се изкачихме до горе — подхвърли тя.

— Ето! Така е! — възкликна той. — Сега трябва да намерим червей, нашарен с червено.

Двамата претърсиха голямата стая навсякъде — под странните извити легла, които отскачаха напред и ставаха като столове, зад всички големи странни предмети, които стояха изправени върху пода. Ниско долу стените бяха покрити с чекмеджета и те ги заизваждаха едно по едно.

Мейра изпусна на пода малък метален диск и той се разтвори на две половини. От него падна нещо като плоска макара, от която се проточи бяла лента.

— Червей! — изкрещя Алън. — Да търсим отбелязания с червено!

Заизваждаха един по един всички дискове и — ето! — лента с диагонални червени ивици. Върху кутията имаше някакви букви и Мейра прочете:

„ОПАСНОСТ. ЗЕМЯ. АВТОМАТИЧНО ИЗСТРЕЛВАНЕ:“

Нито един от тях не можеше да си представи какво ли значеше това. Огледаха се за „черупката от костенурка“ от Песента — и това явно беше странният прозрачен и объл предмет, който стоеше поставен върху пиедестал между две от леглата столове.

Беше много необичайно занимание да се опитваш да нахраниш с шарения червей тази черупка, защото единственият отвор в нея беше отдолу и встрани. Но когато Алън легна на единия стол, а Мейра на другия и двамата го хванаха заедно, успяха да вкарат края на червея в устата на костенурковата черупка. Тя моментално започна да поглъща шарения червей с прищракване, което продължи само миг, защото беше заглушено от силен бумтящ шум някъде долу в основата на Звездната кула.

След това прозорците, които гледаха надолу към парка, избухнаха в ярки пламъци. Светлините на град Фолклин избледняха и изчезнаха. Нещо силно ги притисна към столовете, на които лежаха, и ги хвърли в безсъзнание.

Месеци след това те щяха да си спомнят втория куплет на Песента. Щяха да влязат в една от стаите, отбелязани с кръст, щяха да дадат на буболечките, които всъщност бяха хиподермични игли, да ги ужилят, и щяха да потънат в дълбок сън.

А сега лежаха — голи и в безсъзнание — в залата за управление на набиращата скорост космическа ракета. От лекия полъх на климатичната инсталация коприненото послание до Земята леко потреперваше върху врата на Алън.

Разказът е публикуван в списание „Наука и техника за младежта“, бр. 7/1988 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.